Hallo?
God morgen, Dr. Weir.
- Jeg er Dr. Adam Fletcher. - Hvor er jeg?
Du er i akuttmottaket til Willoughby State Hospital.
Willoughby. Det er... Det er et psykiatrisk sykehus.
Utenfor D.C., ja.
Jeg er på Jorden?
Ja.
Når kom jeg tilbake?
Du mener, tilbake til Jorden?
Dr. Weir, du forlot den aldri.
Du hadde akkurat begynt å forhandle en avtale med FN...
S YKEPLEIER STASJON
...når du kollapset midt i talen.
Du har vært veldig stresset i den siste tiden.
Forhandlingene var det siste strået-
- som utløste det vi kaller en kort reaktiv psykose.
Jeg vet at du er forvirret.
Denne forvirringen kan være fryktelig.
Den gode nyheten er at den er mest sannsynlig transitorisk.
Disse episodene går over innen noen dager.
Unnskyld, men hvordan kom jeg hit?
Du ble sendt med en ambulanse til et sykehus i D.C.
Nei, fra Atlantis, mener jeg.
Jeg husker ikke at jeg kom tilbake.
Atlantis?
Hva er din sikkerhetsklarering?
Vil du snakke med noen angående forhandlingene?
FN avtalen.
Ikke-atomspredningen i Nord-Afrika.
Det er hva du holdt på med, da du kollapset.
Jeg forhandlet frem den avtalen for mer enn to år siden.
Nei.
Tre dager siden.
Siden da, har du vært her-
- i en sterk depressiv og nær katatonisk tilstand.
Nei.
Nei, jeg var på mitt kontor-
- og jeg leste gjennom en oppdragsrapport og...
Dette... Kan ikke være sant.
Dr. Weir, jeg forsikrer deg-
- dette er virkeligheten.
Ok. Ok, da, ja.
Jeg må snakke med noen angående avtalen-
- nå med en gang.
Gudskjelov.
General O'Neill.
Dr. Weir.
Takk for at du kom.
Jeg håper du kan hjelpe med å ordne opp i dette rotet.
Jeg vil gjøre hva jeg kan.
- Vil du at jeg skal...? - Vær så snill.
...sitte?
Det er en lettelse å se et vennlig ansikt.
Ja, jeg ville være vennlig.
Dette er veldig forvirrende for meg.
Det siste jeg husker-
- er at jeg var i Atlantis og alt var i orden.
Det neste jeg vet, er at jeg våknet her.
Alt var i orden-
- i Atlantis?
Problemet er hukommelsen. Jeg husker ikke noe.
Jeg vet ikke om jeg kom gjennom stjerneporten-
eller ombord Daedalus, eller...
Hva?
Dr. Weir, jeg vet ikke om jeg er kvalifisert for denne samtalen.
Vær så snill.
Du hadde kommando over Stjerneporten.
Du er antageligvis den mest kvalifiserte personen på Jorden.
Ja, ok.
- Hvorfor gjør du dette? - Hva?
Jeg prøver ikke å gjøre noe som helst.
Om du ikke vet hva jeg snakker om-
- da er du ikke Jack O'Neill.
Jeg er Jack O'Neill.
Det er det eneste jeg er sikker på i denne samtalen.
Jeg møtte deg for noen måneder siden-
- når vi kom for å hjelpe deg forhandle frem denne ikkespredningsavtalen.
Jeg vet ikke noe om "Atlantis" -
- sett bort fra at det var en middels Donovan sang.
Ikke min favoritt.
Dette Stjerneportprogrammet, som jeg skulle ha drevet...
Inne i Cheyenne Mountain, Colorado.
- Det vil være NORAD. - Under NORAD, ja.
Og Stjerneporten?
Det er en port, som tillater intergalaktiske reiser.
Programmet har vært operativt i mer enn 10 år.
Du begynte det hele, når du møtte...
Hva?
Jeg tror det er best jeg henter Dr. Fletcher hit?
Nei, bare...
Bare gå.
- Vær så snill. - I orden.
Hør-
- hva det enn er verdt, jeg håper du blir bra snart.
Vi trenger deg.
Slipp meg! Slipp meg!
Slipp meg!
La meg gå!
Nei, nei!
Nei!
Jeg har snakket med flere i Pentagon.
De forsikrer meg-
- at det ikke finnes noe Stjerneportprogram.
Ingen Atlantis base i verdensrommet.
Og ikke noe departement for hjemmeverden sikkerhet.
Jeg er lei meg.
Så du mener jeg har drømt de to siste årene av livet mitt?
Noen ganger, når en person opplever et større emosjonelt traume-
- stenger hjernen seg av og flykter fra smerten.
Jeg har frembrakt flere avtaler.
Mange av dem er stressende-
- men ingen ille nok, -
- til å forårsake et emosjonelt traume.
Avtaleforhandlingene var den utløsende faktoren.
Vi tror traumet du gjennomlevde kom for tre uker siden.
Du var med i en bil, sammen med en mann som heter Simon Wallis.
- Husker du Simon? - Ja, selvfølgelig.
- Vi er ikke sammen lenger, men... - Dere kom fra en middag.
En bil kjørte på rødt, rett inn i dere og trykket inn førerdøren.
Simon ble drept umiddelbart.
Du fikk mindre skader-
- og kom deg raskt.
I dagene etter begravelsen-
- merket flere kolleger at du forandret oppførselen.
Klare tegn på depresjon.
- Forvirring. - Nei.
Den kulminerte i kollapsen i forhandlingene.
Jeg tror deg ikke.
Noen ganger er det hjernens eneste måte å behandle en tragedie på-
- å fullstendig slette den fra hukommelsen.
Ved noen få unntak, erstatte den med noe annet. Hos deg, noe...
Er alt i orden?
Hei kjære.
Mor.
Jeg forstår ikke hva som skjer med meg, mor.
Jeg føler det som om jeg sover eller er i en drøm.
Se på meg.
Ser jeg ut som en drøm?
Min hånd.
Føles den som en drøm?
Nei.
Det gjorde heller ikke de siste to årene av mitt liv.
Jeg kan ikke tro at jeg har funnet opp alt sammen.
Gi det litt tid.
Legene vil hjelpe deg gjennom dette.
Ulykken...
Å få den telefonen, var den verste kvelden i mitt liv.
Vi savner Simon alle sammen-
- men jeg vet ikke hva jeg hadde gjort om jeg mistet deg.
Vent, jeg har noe.
Din fars klokke.
Jeg fant den for noen måneder siden.
- Han ville alltid gi den til deg. - Jeg vet. Jeg mener...
Jeg tok denne med meg.
Det er i orden, kjære.
Du er trygg nå.
Du kommer til å bli i orden.
Jeg skal se til det.
Hallo?
Hva er galt? Hva er galt?
Jeg skal skrive ut noen ekstra medisiner for deg.
En stemningsstabilisator, en antidrepressiva-
- og noen sterkere antipsykotiske medikamenter.
De burde redusere de akutte symptomene du har.
Viske bort de to siste årene av mitt liv.
Jeg snakket med din mor.
Hun fortalte at du som barn, hadde en kort periode, -
- hvor du drømte om å være en astronaut.
Hun og din far gav deg et teleskop til tolvårsdagen din.
Det stemmer.
Noen ganger kan barndomsfantasier gi et godt tilfluktsted-
- fra voksenlivets harde realitet.
Du mener, at når Simon døde-
slo min hjerne seg av og dro til en annen galakse?
Den reiste så langt den kunne, for å komme bort fra smerten.
Og over de siste tre dagene-
- klarte jeg å leve ut hele to år av livet mitt?
Tid er relativt i drømmende tilstand.
Noen lever et helt liv på et øyeblikk.
Sett deg i min stilling, lyttende til din historie.
Reise til en annen galakse gjennom en stjerneport, -
- lede en ekspedisjon til den tapte byen Atlantis.
Ville du ha trodd på den?
GEORGETOWN DOKTOR DREPT I ULYKKE
Dr. Weir?
Medisinene dine.
Takk.
Har du vært ute i hagen i dag?
Nei. Jeg ville, men de var der ute-
- så jeg bestemte meg for å vente.
- De andre? - Ja. Fire stykker.
- Så de deg? - Selvfølgelig. De ventet på meg.
- Snakket du med dem? - Ja.
Jeg fortalte dem hva du ba meg si-
- mitt blod er ikke til å ta for dem.
Bra for deg, Enid. Det var veldig bra.
Unnskyld meg?
Hvilke andre?
Inntrengerne, kjære, fra en av Saturns måner.
De er kaldblodige, ser du.
De trenger vårt varme blod for deres.
Du må være forsiktig.
Dr. Fletcher tror ikke at de er virkelige-
- men jeg kjenner sannheten.
Dr. Weir, vil du snakke som neste?
Kanskje du kan fortelle gruppen, om dine erfaringer i Atlantis.
Nei.
Noen ganger deler vi disse erfaringene.
Jeg sa nei.
Gå vekk!
- Hallo. - Hei.
Vær så snill.
Vil jeg noen gang huske ulykken?
Jeg vet ikke.
I mange tilfeller som dette, kan minnet om traumet ikke komme tilbake.
Kanskje hjernen beskytter seg selv.
Jeg antar det er en bra mekanisme.
Det er smerte nok, uten å huske det.
Hva?
Du gjør det bra.
Jeg er imponert.
Sover du godt?
Ja, jeg sover bedre enn jeg kan huske.
Godt. Jeg tror du er klar.
Klar?
Er det som du husker det?
Det er akkurat som jeg husker det.
Sedgewick. Hei, kjære. Hei.
Hei.
Velkommen hjem.
Hallo, hallo.
- General. - Nok med "general," ok?
Jeg er Jack.
Men hvilken Jack er det?
Hva?
Unnskyld. Jeg prøvde bare å ha det litt gøy på min egen bekostning.
For tidlig, kanskje.
- Dere er tilbake til normalen? - Jobber med saken.
Jeg hører du går tilbake til å undervise.
Ja, til statsvitenskap i Georgetown.
De holder plassen åpen for meg denne høsten.
Har du tenkt på å komme tilbake til forhandlingsbordet?
Den ikkespredningsavtalen...
...du etterlot oss på en måte midt i en setning der.
Det ville være hyggelig å høre sluttsetningen en dag.
Og det er i orden for FN?
lkke bare ok, de insisterer.
Virkelig?
Når du er den beste, er du den beste.
Selv om du hadde et lite-
- tilbakeslag, for å si det sånn.
Sa han klønete.
Det er bare om du føler deg klar til å komme tilbake.
Vel, faktisk.
Jeg tror jeg er det.
Hei.
Det er godt å være hjemme.
Hva har du, doktor?
Det blir verre.
Det er ikke bare hjernen lenger.
Det sprer seg gjennom kroppen hennes.
Vi mister henne.
Er det naniter alt sammen?
Korrekt. De har spredd seg over hele kroppen hennes.
Hvordan kom de inn i henne?
Niam. Han angrep henne i Puddle Jumperen.
I det øyeblikket greide han å smitte henne med nanitene-
- som begynte å spre seg med en gang.
Nå sprer de seg raskt, spiser henne opp.
- Hvor lenge har hun igjen? - Jeg tror ikke de vil drepe henne.
Om det var tilfellet, kunne de lett ha gjort det til nå.
Jeg tror ikke det er nok til at de kan leve på egenhånd.
De trenger Elizabeths kropp som råmateriale.
Prøver de å assimilere henne, gjøre henne til en av dem?
Når de blir mange nok til å danne en selvstendig enhet, vil jeg si ja.
Er det slik de sprer seg?
Jeg tviler på at det er vanlig. Det kan være siste overlevelsesforsøk.
- Hvordan kan vi stoppe dem? - EMP.
Slå til med elektromagnetisk puls, som vi gjorde sist gang?
Jeg tror ikke vi har den muligheten lenger, løytnant.
Nanitene har gått sammen med neuroner og celler i sentralnervesystemet.
Om vi prøver å sette dem ut av spill, vil vi også gjøre det samme med henne.
Hvordan kan vi hjelpe henne?
I en petri dish angriper hennes hvite blodlegemer nanitene individuelt-
- som om de var bakterier, eller et virus, ganske bra.
Av en eller annen grunn er det nesten ikke noen immun reaksjon i kroppen.
Som om nanitene har overbevist immunsystemet at de ikke er truende.
- Hvordan kan de gjøre det? - Jeg har ingen anelse.
Jeg har begynt å finne medisiner som styrker immunforsvaret.
- Ser ikke ut til å virke. - Ikke ennå.
Jeg har akkurat økt dosen.
I dette øyeblikket taper vi kampen.
Hei. Til rett tid. Er du klar?
- Jeg tror det. - Fikk du noe søvn?
Jeg har vært riktig trøtt i det siste.
Kanskje du må arbeide deg i form igjen.
Tilbringe tiden med korte skift, før du går inn i første linje.
Jeg vet ikke noe om football.
Ikke ishockey heller, tydeligvis.
Takk.
Det er rart, Jack, jeg...
Jeg føler meg noe nummen.
- Jeg kjenner meg sånn hele tiden. - Jeg mener det.
Nevnte du det for Dr. Fletcher?
Ja. Han mener det er medikamentene mine.
Han vil endre på dosene, redusere dem og se om det hjelper.
Det er vel et spørsmål om balanse eller hva?
Helt sikkert.
Nå, for å være sikker på at vi er på samme side-
- vi er imot spredningen av atomvåpen, ikke sant?
Selvsagt.
Tror du hun vet at vi er her?
Hvordan kan hun? Hun er bevisstløs.
Du kan ha rett.
Du kan prøve å snakke med henne. Si at hun skal fortsette å kjempe.
Og hvordan vil det hjelpe?
I koma er hørselssansen den siste til å forsvinne og den første til å komme.
Det finnes tilfeller, hvor pasienter kunne høre andre snakke til dem.
Hva med disse komaene som kommer av nanitene som innvaderer kropper?
Det finnes indikasjoner på at hun tenker.
- Du mener drømmer? - Mer enn det.
Hjernen hennes er ekstremt aktiv for et menneske i koma.
Hennes EEG er nesten som om hun var ute i dagliglivet-
- som sier at hun kanskje hører oss.
Hva pokker gjør de med henne?
Jeg skulle ønske jeg visste det.
Immunstyrkingsmedisinene har ingen virkning.
Aggressive smådjevler.
- Hva? - Hva?
Det er det samme blikket jeg får, når jeg har en ide.
- Hvordan kan du vite hvordan du så ut? - Det skjedde foran et speil.
Carson, hva er det?
Jeg vet ikke om brilliant, men det kan...
- Unnskyld meg. - Hva gjør du?
Om Carson har rett og du kan høre meg-
- tror jeg at jeg burde si noe profant.
Ok, jeg er ikke så flink til det-
- men du burde vite-
- vi gjør alt vi kan for å få deg gjennom dette.
Disse nanitene, jeg vet ikke hva de gjør med deg.
Jeg vet ikke hva de vil med deg-
- men ikke la dem ta deg.
Vi gjør alt vi kan, for å hente deg tilbake-
- men du må gjøre din del.
Du må bekjempe dette.
Jeg er sikker på at dette er resultatet-
- av forandringene jeg gjorde med medisineringen din.
Jeg tror jeg dempet dem for mye.
Det er et spørsmål om balanse.
Det sa General O'Neill.
Ja, han har rett.
Ikke vær redd. Du skal bli normal.
Elizabeth...
Hva vil du?
Nei. Vent. Nei!
Slipp meg! Nei!
Hei.
Hvordan føler du deg?
Hvorfor er jeg tilbake her?
De er urolige for deg.
For å være ærlig, jeg også.
Jeg har presset deg for hardt i denne avtale saken.
Nei.
- Jeg føler meg bra. - Du er det ikke.
Du blir her, til du kjenner deg bedre.
Ok.
Jeg tror vi har funnet en måte-
- å skille nanitecellene fra Elizabeths celler.
- "Vi"? - Hvordan?
Vi skaper en avledning.
Det var et innfall jeg hadde, om hvorfor jeg ikke hadde noen suksess.
Hva skulle nanitene opprinnelig gjøre?
- Bekjempe spøkelser. - Vi skal få dem til å gjøre det nå.
Ved å implantere en liten mengde fremmed vev i Dr. Weirs kropp...
- Som en svulst. - En liten svulst, ja.
- Nanite cellene vil... - Vil angripe det.
Det er hva de er programmert til-
- som vil dra dem bort fra Elizabeths celler og frigjøre dem.
Det vil bare gå et par sekunder før nanitene angriper det fremmede vevet...
...og vender tilbake til Dr. Weir. - Det vi trenger.
Avledning for å dra dem bort fra henne og vi kan slå til med EM pulsen.
Ok. La oss gjøre det.
Rodney, kom hit.
Vent litt. Skal ikke vi skru av all jordbasert utrustning-
- i rommet, før vi gjør dette?
EM pulsen vil bli styrt gjennom skanneren.
Det andre utstyret burde tåle det.
Jeg ser ennå disse symbolene.
- Åtte stykker. - Betyr de noe for deg?
Det er tallrekken for stjerneporten.
Fra jorden til Atlantis.
"Tall rekken"? Som et telefonnummer?
Du tror jeg tar feil-
- men jeg kan ikke riste av følelsen av at-
- noe eller noen prøver å kommunisere med meg.
- Hva prøver de å si? - At Atlantis er virkelig.
At jeg må tilbake dit.
Og...
Vi er fantasien?
- Ja. - Vet du-
- jeg bryr meg ikke om noen fantaserer om meg noen ganger, -
- men kom igjen, vi er jo her.
Hvordan ville du komme dit?
Gå til Stjerneport kommandoen.
Du vil bare gå rett inn i NORAD?
Jeg vet hva du fortalte meg.
Jeg vet også hva jeg føler.
Atlantis er virkelig. Og jeg vil dra tilbake dit.
Og det virker.
De beveger seg raskt.
- Vær klar med EM pulsen. - Jeg er klar på ditt tegn.
Og nå.
Jeg trodde du sa...
- Det gikk. - Carson, du kan være en absolutt...
Å nei, vi tok dem ikke.
Hvordan er det mulig?
Jeg vet pokker ta ikke.
De bruker organisk materiale til å spre seg-
- som gjør dem immune mot EM pulsen.
Hva gjør vi nå?
De har begynt å spre seg igjen.
Du spyttet ut pillene dine igjen, ikke sant?
Du skuffer meg, Elizabeth.
De vil ikke hjelpe meg.
Ikke hvis du ikke lar dem.
Du gir meg ikke noe annet valg.
Nei!
lkke gjør dette.
Dette vil gjøre vondt.
- Hva gjør vi nå? - Prøv en gang til.
Fortsett til de er borte.
Flere naniter har gått inn i arteriene-
- som forsyner hjernen hennes med blod.
De forteller at de kan drepe henne.
Sett henne på 100 prosent oksygen.
Gi henne norepinephrine, fem mikser pr minutt.
Vi reduserer blodtilførselen til hjernen, som gir en cerebral hypoxia.
Hva vil det gjøre?
Gjøre henne hjernedød, som ikke er fornuftig.
Om hun ikke selv kjemper imot.
Det er det eneste fornuftige.
De ser oss som en organisk maskin.
De prøver å ta kontroll over maskinen de er i.
Du mener, omvandle Elizabeths bevissthet?
Kanskje vi, når vi slo til med EMP'en-
- drepte nok til å utjevne oddsen.
Gav henne en sjanse til å bekjempe dem.
Realitetskontroll. Det er mikro- skopiske roboter i hjernen hennes.
Hvordan kan hun bekjempe dem?
Du sa at hjernen hennes var aktiv, at hun tenker og lever livet.
Hva om dette er den eneste måten de kan ta henne på?
Hva om de prøver å tvinge henne til å gi opp?
- En kamp mellom viljer? - Akkurat.
Den nevrologiske aktiviteten støtter Oberst Sheppards hypotese, Rodney.
Vi kan ikke gjøre noe?
Vi kan øke oksygennivået i blodet hennes og gi henne mer tid-
- men ja, hun er på egenhånd. - Nei. Det er hun ikke.
Du er ikke alene. Vi er med deg.
Du må bekjempe dette.
Bekjemp det. Bekjemp det...
Dr. Weir?
Det er i orden.
Du er trygg nå.
Hvor er jeg?
Stjerneport kommandoen.
Det er i orden.
Følg meg.
Elizabeth.
Ikke hør på dem.
Hva er galt?
Denne veien.
Jeg skal ikke gjøre deg noe vondt.
Pokker ta om du skal.
De har begynt å spre seg raskere. Vi mister henne.
Nei, det gjør vi ikke.
Hva er det du gjør?
Er du gal? Hun kan smitte deg.
Elizabeth.
John.
Du er smittet med naniter.
De prøver å ta kontroll over din hjerne og kropp.
Ikke la dem gjøre det.
Du må bekjempe dem.
Så kjemp imot.
Elizabeth.
Du må komme med oss.
Jeg er lei meg.
Du vet hvilken vei du må gå.
Løp.
Få ham ut herfra.
Få ham i isolasjon og kjør en scan umiddelbart.
Jeg kan ikke la deg gå.
Du er ikke General O'Neill.
Elizabeth, hør på meg.
Ser du det? Det er Stjerneporten.
Ja, å reise er akkurat hva jeg planlegger å gjøre.
Jeg lar deg ikke reise.
Du kan ikke holde meg igjen.
Det har jeg allerede gjort.
Jeg fikk din venn til å forsvinne, ikke sant?
Det stemmer.
Han kan ikke hjelpe deg nå. Og du kommer ikke forbi meg.
Som du ser-
- du er fortapt.
Hvor er jeg?
I sykeværelset. Hvordan føler du deg?
Jeg er tilbake i Atlantis.
Du dro aldri bort.
Ennå oppe, eller?
Hei.
Jeg var ikke så klar for å sove igjen akkurat nå.
Forståelig.
Jeg er glad for at du har sluppet ut fra karantenen.
Ja.
Jeg tror nanitene var for konsentrert på deg-
- til å spre seg til meg.
Nå forstår jeg hvor ubehagelige de virkelig er.
Om et så lite antall av dem kan gjøre det med meg...
La oss se på det som en seier.
Ok. Likevel-
- kan jeg ikke tro at jeg bare var borte i fem timer.
Føltes lengre, eller hva?
Ja, et helt liv.
Godt å ha deg tilbake i den virkelige verden.
I det minste tror jeg at det er den virkelige verden.
Jeg kan være smittet nå, som får meg til...
John.
Ikke gjør det.
Unnskyld.
Tekst: SDI Media Group
[NORWEGIAN]